– Nem tudom, mi az istenért történt ez – mondta. – Éjjel arra keltem, hogy forog velem a világ. Pedig csak az egyik oldalamról átfordultam a másikra.
A csónak orrában álltam, és őt hallgattam. Közben néztem a vizet, ahogy a part menti fűzfák lehullott sárga leveleit sodorja. A város templomtornyai nem látszottak a sűrű ködtől, csak a harangozásuk ért el hozzánk. Nagyon halkan szóltak. Mintha vastag plédet borítottak volna rájuk.
Gergő a csónak farában ült. Óvatosan előhúzta a bottartó zsákból a pergetőbotot.
Hallottam már, hogy mi történt vele. A kollégák elmesélték, miért nem jött be dolgozni. Mesélték, hogy milyen erős szédülés jött rá. Alig bírt kimászni az ágyból. Valahogy kikeveredett a fürdőszobába, de mikor a csaphoz hajolt, hogy igyon, beesett a fürdőkád és a mosógép közé.
– Szerencse, hogy a gyerek nálam töltötte az éjszakát. Felébredt a zajra, és hívta a mentőket meg anyámékat. Nagyon meg volt ijedve.
– Ügyes – mondtam. Közben két vadkacsa tűnt fel a kövezés mögül, és egyenesen felénk tartottak. – Aztán?
– Hárman kellettek, hogy felsegítsenek. Gondolj bele, mi volt ott. Ha csak ketten vagyunk bent, az is kész tumultus.
Tudtam, hogy miért hívott el magával horgászni. Félt, hogy visszatér a szédülés. Én épp ráértem, és szerettem a Dunát. Neki ez elég volt. Nem életbiztosítás egyedül egy csónakban, ha bármikor beüthet a krach.
– Azt hittem, szívrohamom van. Mikor leértünk a kórházba, és kiszálltam a mentőből, elkezdtem hányni. Még infúziót is kaptam. Azt mondták, hogy vertigo volt. BPPV vagy mi.
Összerakta a kétrészes botot, majd óvatosan felállt. A szerelék végén egy élénk, sárga színű gumihal volt.
– Ez milyen hal akar lenni? – kérdeztem tőle.
– Ez, barátocskám? Egy lapátfarkú küsz.
– Van ilyen a valóságban?
– Tudja a nyavalya. Sokféle küsz van. Lehet, hogy van ilyen is. Ez volt ráírva a dobozára. Figyelj, eddig azt sem tudtam, hogy kristályok vannak a fülemben, most meg fenekestül felforgatják az életemet.
Leültem, hogy tudjon dobni. A vadkacsákat figyeltem. Láttam már őket itt korábban is. Egy gácsér és egy tojó. Mindig rossz helyen voltak. Tudtam, hogy Gergő majd oda fog dobni, és azon a sávon fogja behúzni a csalit, ahol a madarak úsztak.
– Kimennek a kövekre – mondta. – Ott alszanak.
– Nappal is rád jöhet? – kérdeztem.
– Előfordulhat. Be is vagyok szarva rendesen. Lehet, hogy csak felnézek az órára vagy behúzom a függönyt, aztán beüt a dolog.
Gergő a válása óta egyedül élt. Hétvégén mindig nála volt a fia, de Simi a hétköznapokat az édesanyjával töltötte. Gergő ilyenkor minden szabad idejében a vízen volt. Kint a természetben, ahol elmondása szerint sohasem érezte magát magányosnak, még a legsötétebb éjszakán sem. El sem tudtam képzelni, mit érezhetett, amikor egyedül volt otthon, félve, hátha újra rátör a szédülés.
Aznap semmit sem fogtunk. Pedig jó volt a vízállás, és az újhold is nekünk kedvezett.
– Menjünk. Ez nem a mi napunk – mondta Gergő. Behúztam a rögzítősúlyt. Közben Gergő elrakta a botokat, és beindította a motort. Megfordultunk a csónakkal, és a part mellett elindultunk visszafelé, az árral szemben. Aztán befelé fordultunk. A köd a folyó közepén sokkal sűrűbb volt. Néhány perc múlva feltűntek a túlpart fái, ritkás, sárga lombozatukkal mintha sápadt, szeplős leányarcok lettek volna.
– Imádok a vízen lenni. Szeretném, ha legalább a peca a mindennapjaim része maradhatna – mondta Gergő, miközben az úszó stég felé irányította a csónakot.
Este eszembe jutott, hogy van Alfred Hitchcocknak egy filmje, melynek az a címe, hogy Vertigo. Úgy emlékeztem, valami hasonlóról szól, mint ami épp Gergővel történik. Megkerestem az interneten, és amíg a gép letöltötte, felmentem a Facebookra. Láttam, hogy Gergő kiposztolta, hogy vertigótól szenved. Arra kérte az ismerőseit, hogy aki már átélt ilyesmit, az írja meg, hogyan szabadult meg tőle.
Sok hozzászólás volt. Írták, hogy nincs olyan bogyó, mely varázsütésre megszüntetné a visszatérő szédülést. Egy tornát ajánlgattak neki. A többiek szerint az Epley-manővert kell csinálnia. Megnéztem a YouTube-on, mi ez. Nem tűnt nagy kunsztnak.
Nagyon bizakodó voltam. Miért ne lettem volna az? A történetnek nem én voltam a főszereplője, nem én voltam kétségbeesve. Csak egy katasztrófaturista voltam, akiben megvan a jó szándék, de segíteni nem tud. Örültem, hogy talált olyanokat, akikkel lelkizhet ezen. Ha valamiben, hát a lelkizésben sosem voltam jó. Inkább megnéztem a Hitchcock-filmet.
Október utolsó hétvégéjén gyönyörű, napsütéses időnk volt. Lomha őszi legyek pihentek a házfalakon, és a lehullott avar rothadó illata betöltötte a levegőt. Felhívtam Gergőt, hogy mit tervez, eljön-e velem biciklizni a töltésre.
– Már kint vagyok a négyes kőnél pergetni. Tekerj erre – mondta a telefonba.
Gyors voltam. Húsz perc múlva legurultam a töltés oldalán, majd leszálltam a bicikliről, és betoltam a fák közé. Lefektettem a magas, de már ritkuló aljnövényzetbe, és gyalog mentem tovább. Elsétáltam az ártéri erdő magas fűz- és nyárfái alatt. A fák között néha feltűnt a folyó. Vizére apró ködpamacsok simultak.
Ahogy kiértem az erdőből, a kövezés oldalában keresni kezdtem őt. Tudtam, hol szokott dobálni. A táskája ott is volt. A botja is ott volt, a szürke köveken feküdt. Tudtam, hogy valami nincs rendben. Ő sohasem tenné le így a horgászbotot.
Fürkészni kezdtem a vizet.
– Itt vagyok!
Egy kidőlt fűz mögött ült egy jókora kövön, tőlem talán húsz méterre. Félmeztelen volt. A pólója és a dzsekije a fa ágaira dobva száradtak a napon. A bakancsából csöpögött a víz.
Odamásztam mellé a köveken, a faágak és a víz között. Lehúztam a cipzárt a dzsekimen, levettem, és a vállára tettem. Leültem mellé. Rám se nézett, csak a vizet bámulta.
– Csak felnéztem, nehogy beleakadjon a csali a faágba. És már bent is voltam.
Néztem őt, és közben eszembe jutott a Hitchcock-film főszereplőjének egy mondata. A James Stewart által alakított figura, akinek hasonló szédülései vannak, attól tart, hogy már irodai munkára sem alkalmas. „Képzeld el – mondta a filmbéli szöszkének, akit épp meglátogatott a lakásán –, ott ülök az íróasztal mellett, és az asztalról leesik a ceruzám, én meg utána nyúlok, hogy felvegyem, aztán rám jön az acrofóbia, és…”
– El sem tudod képzelni, hogy mit érzek most – mondta Gergő.
A bedőlt fűztől nem messze egy süllő hajtotta a kishalakat. A háta ezüstösen csillogott a víz alatt. Néztük a folyót, ami ugyanúgy folyt, mint annak előtte, és tudtuk, hogy ugyanúgy fog továbbra is folyni.
(Megjelent a magyarországi Előretolt Helyőrség 2020. december 5-i számában.)
Nem tudtam meg, milyen becsmérlő kifejezés lett volna, melyet dühöngő elméje és a mentálhálójába ültetett Hermes 6000 nyelvi program kigenerált volna a megsértésemre. Amikor beütöttem a manuális irányításhoz szükséges vizuális felületet megjelenítő kódot, és az űrhajóm elülső ablaka elől felhúzódott a Tannhäuser-acél védőmembrán, mindketten felordítottunk. A megaüvegre fekete, sűrű szemipermeábilis anyag bőséges adagja csapódott.
Alig nyitott be a második emeleti lakásba, már az előszobából érezte azt a markáns szagot. Valami új tisztítószer? Vagy Melinda mosószert váltott? A lakásban szokatlanul nagy volt a csend – a felesége általában zenét hallgat, ha egyedül van –, lehet, hogy még haza sem ért a bevásárlásból? Hétvégén mindig hosszabb a sor a kasszáknál, futott át a fején, miközben hátizsákját felakasztotta az előszobafogasra, és cipőjét behajította a gardróbba.
Sofőrként értem a dolgom, mégis sikerült koccannom farolás közben. Annyira minimális volt a súrlódás, szinte észre sem vettem. A visszapillantó tükörben pedig azt láttam, hogy integetnek nekem. Jó, gondoltam, milyen kedves, s én is hevesen visszaintegettem, majd kiszálltam. Mosollyal az arcomon. Az integető nő hisztijét látva ez a mosoly egyre csak terebélyesedett.
A vármegyei áthelyezésekkel járó gyakori vándorlások során is megmaradt a családban az a határozott felfogás, hogy az életben csak úgy lehet érvényesülni, ha a férfiember orvosnak tanul. Bárhová kerüljön is, tanyacsoportokra vagy nagyvárosba, mindig szükség lesz rá, és mindenütt megbecsült tagja lesz a közösségnek, amelyben él. Így került haza nagyapa is az isonzói csatából a század elején, s így lett apám is a front mögötti Alekszejevka hadiorvosa a Donkanyari csatának, ahonnan a visszavonulókkal menekült meg.
Az építész nem értett sokat az egészből. Csak ült és bambán hörpölte a sörét. Hogyan lett egyszerre adósa az adóhatóságnak, ha másfél hete még azzal a jó hírrel ajándékozta meg a könyvelője, hogy jelenleg nincsen tartozása, tehát se pozitív, se negatív irányba nem billen az a rusnya mérleg. Akkor még, abban a mérsékelten vidám pillanatában Albee darabjának a címe is beugrott neki: Kényes egyensúly. Most meg itt ül, a söre egyre keserűbb. Már nem is igen ízlik. Ahogy semmi se körülötte.
Az öregasszony görnyedt háta és botjának koppanásai hangtalan sikolyt tükröztek, habár a járókelők csak egy keresztet láttak, ha messziről követték tekintetükkel az útját. A temető felé botorkált. Néha egy-egy jajszó elhagyta ugyan az ajkait, de ezt senki sem hallotta. A felhők föntről figyelték a jelenetet. Rámosolyogtak, amikor széttárták uszályukat, s hagyták, hogy a nap megsimogassa meggyötört csípőit.
Amikor anyám azt mondta, gonosz vagyok és kíméletlen, megrendültem, mert magamtól is foglalkoztatott a dolog. Nem volt dühös. Nyugodtan mondta. Mint aki alaposan megrágta, át gondolta a dolgot.
Te senkit sem szeretsz. Magadat sem. Gonosz vagy és kíméletlen.
Már háromnegyed éve ül éjjelenként ebben a cigarettafüsttel átitatott, rosszul világított, kopott őrszobában. Ide is csak ismeretsége révén, gyermekkori barátjának közbenjárásával alkalmazták, amikor a történtek után a gyülekezet érthető módon nem fogadta be, igaz, ő sem érezte volna már jól magát az új parókián. A püspökségben is nagyot csalódott, hiszen számára érthetetlenül a legkisebb segítő szándék nélkül teljesen magára hagyta, egyházon kívül, munka nélkül.
Anyám azt mondta, hogy menjünk, már az első nap. Először csak én jöttem. Akkor még nyitva volt a határ. Erzsike, a feleségem, és a kislányunk, Vicuska otthon maradtak édesanyámmal. Sor volt a határon, legalább öt órát kellett állni, mire átértünk. Az ukrán határőr mogorvább volt a szokottnál, de átengedett. A magyar oldalon meglepően kedvesen fogadtak. Kint, a határ szélén több ezer ember állt. Oroszok, ukránok, magyarok. Fotósok, tévések tolakodtak. Civilek szendvicset és vizet osztogattak. Bármerre néztem, kamerák vettek körül.